Olemme kiitollisia Yhdysvaltain merijalkaväelle,
armeijalle, laivastolle ja rannikkovartiostolle,
joiden avun ja osallistumisen vuoksi
tämän elokuvan teko oli mahdollista.
Uusi luku Amerikan historiassa.
Kirjoittanut kirjeenvaihtaja, joka laskeutui Guadalcanaliin
Yhdysvaltain merijalkaväen ensimmäisen joukon mukana.
Tämä päivä, sunnuntai 26. heinäkuuta 1942,
on rauhallinen, laiska levon päivä kuljetusaluksellamme
jossain eteläisellä Tyynellä merellä.
Täällä paapuurin puoleisella kannella auringonpaisteessa onkin mukavaa,
meren sinistä aavaa katsellen ja hieno laulu taustalla.
Isä Donnelly, joka valmistui Notre Damesta 1917, pelasi puolustajana
ja on nyt vain merimiespappi Donnelly, tekee tässä töitä kakkosvuorossa.
Kuule Sammy, sinulla on hyvä ääni.
Miksipä ei olisi? Isäni oli synagoogan kanttori.
Olemme signaalisillalla, missä eversti Grayson miehineen rentoutuu,
yhtä tyytyväisinä kuin istuisivat sunnuntaina kotiterassillaan.
Hieno tapa matkustaa sotaan.
Olisipa meillä sarjakuvia.
Näkisimme, saiko Mandy Yokum termiitit pois turnipsipellosta.
Mutta mieluisin ajankulu, kuten tavallista, on jutustelu.
Huulenheitto.
Haluaisin olla kotona, purjehtimassa Chesapeake Bayssä.
Jos minä olisin kotona, en kyllä olisi veneessä.
Jos olisin Laredossa menisin tapaamaan Conchitaani.
- Ehkä Lolitaa. - Päätäjo.
Hyvä on, Conchitaa.
Ja Lolitaa.
Ebbets Field on minun paikkani. Katsoisin Dodgersin hienoa peliä.
He ovat hyviä.
- Liigan johdossa. - Toki. Sen liigan.
Lyötkö vetoa, että Yanksit haastavat loppuotteluun?
Dodgersit eivät ole niin pitkällä. Eikä raha hyödytä siellä, minne sinä menet.
- Mistä sinä tiedät, minne me menemme? - Turpa tukkoon.
Sitä paitsi en välitä, vaikken ikinä enää näkisi rahaa.
Kai te apinat tajuatte, että tarkoitan Konfederaatin rahaa.
Etkö sinä ole sotakirjeenvaihtaja?
- Aivan. - Pane minun nimeni lehteen.
Sarjakuviin.
- Selvä. Mikä se on? - Johnny Anderson.
Sano häntä Kanaksi. Hänellä on juuri sulkasato.
Tietty tuntemani henkilö innostuu siitä.
Äitisi ei anna sinun heilastella.
Turpa tukkoon nyt, jooko?
Sainpas.
Lakaisijat, tarttukaa luutiinne.
Lakaiskaa keulaja perä.
Rauhallisessa, trooppisessa yössä on mukava venytellä.
Aaltojen loiske lisää pehmeän, hennon obligaton lauluumme.
He ovat mahtavia tyyppejä, isä.
Kyllä he selviävät.
Onko määränpäämme vielä selvinnyt?
Everstikään ei tiedä sitä.
Kysyn siis: "Ajatteletko samaa kuin minä?"
Hän vilkaisee minua sillä silmälläja sanoo: "Joo."
Tuo on aina surkea iskuyritys.
- Kirjoitatko typykällesi? - Miksi ei?
- Aika mirri, vai mitä? - Joo, tosi komea nainen.
- Hän ei edes äkäile minulle. - Ei vai?
Minulla oli kerran sellainen heila.
Mutta niin oli monella muullakin.
- Hyvää yötä, Kana. - Hyvää yötä, Taksi.
Rakas äiti, en tiedä, milloin näen...
Hyvä on, pojat.
Vauhtia. Lopettakaa mekastaminen. Petiin.
Valot pois minuutin kuluttua.
Hei, kersantti. Tiedättekö, mitä me teemme?
Taas harjoituksia. Älä sano, että kerroin.
Kalahaaveja, veneisiin ja pois - alan kyllästyä tähän.
Onslow Beachissä olitte niin huonoja, että harjoitus on tarpeen.
Jonain päivänä tulee eteen tosi paikka.
- Hei, Tex. - Joo.
- Kuuma, vai mitä? - Joo.
Kuumempaa kuin Teksasin karjakärryssä elokuussa.
- Sinustako siis on kuuma? - Joo.
Haluaisitko ihanan, ison lasillisen kylmää olutta?
Olutta. Ehdottomasti vain keskiluokan juoma.
Viimeksi Brooklynissä ollessani yö oli juuri tällainen.
Joimme cocktaileja.
Tyttöystäväni tarjosi. Yksi kulaus, ja voi pojat, se oli tujua.
- Tiedätkö, mitä hän teki? - Mitä?
Hän meni lisäämään siihen giniä.
- Mahtava tyttöystävä. - Joo.
- Hyvää yötä sitten, Taksi. - Hyvää yötä.
Niin, tämä on ollut laiska levon päivä melkein kaikille laivassa.
Siitä huolimatta, että huomenna tai ylihuomenna kuulemme määränpäämme.
Paikan, jossa voimme haavoittua tai kuollajollain japanilaisella rannalla.
- Mitä tapahtuu? - En tiedä.
- Mistä he tulivat? - Katso niitä.
- Mikä partio. Montako heitä on? - Varmaan tuhat.
- Manööverimme eivät siis riitä? - Näyttää olevan tosi paikka.
Missä Jordan on? Hän tietää.
Mitä nuo ovat?
Pepsi-Cola, Inhotus.
- Niitä on aikajoukko. - Kunpa vain tietäisimme, minne menemme.
Olemme näköjään tosissamme, eversti.
On piristävää ajatella, että ryhdymme taisteluun kaiken tämän tuen turvin.
- Mikä tuossa tulee? - Tuo on FCPL.
Heillä on siviili mukanaan.
Mitä kuuluu, herra Weatherby? Olen eversti Grayson.
- Lähetyksiä, olkaa hyvä. - Ehkä nyt selviääjotain.
- Tokio? - Ehkä.
Hyvät herrat, aiomme hyökätä japanilaisia linnakkeita vastaan
Guadalcanalissaja Tulagissa Solomon-saarilla.
Guadalcanal?
Laivasto ja rannikkovartiosto saattavat meitä.
Tavoitteemme on lentokenttä, jonka vihollinen on saanut lähes valmiiksi.
Sikäläistä kopraviljelmääjohtanut herra Weatherby
kertoo teille vaikeuksista, joita ehkäjoudutte kohtaamaan.
Tämä on tarkka kartta Guadalcanalista.
Rannan ylityksen jälkeen joudutte kulkemaan heinäpellon läpi.
Heinä on parin metrin korkuista -ja japanilaisetkin voivat piileksiä siellä.
"Päämaja, 5. rykmentti, 5. merijalkaväen divisioona, 26. heinäkuuta 1942."
"Eversti Wallace E. Graysonilta, USA: n merijalkaväen komennettavilleen."
"Aihe: joukon tehtävä."
"Tulossa on ensimmäinen hyökkäys, jossa USA: n maajoukot ovat mukana."
- "Merijalkaväki hyökkää ensin..." - Eikö niin olekin aina?
"...on kaikkien niiden onnistuneiden hyökkäystoimien edeltäjä,
jotkajohtavat lopulliseen voittoomme."
Meidän tarvitsee vain tulla ammutuiksi todistaaksemme sen.
- "Olemme tehneet paljon työtä..." - Paraskin sanomaan.
"...ja luotan kykyymme taivuttaa vihollinen tahtoomme."
- Hän vei sanat suustani. - "Edessämme on voimakas vihollinen."
"Vaan ei tarpeeksi voimakas voittaakseen meidät, sillä me olemme merijalkaväkeä."
- Se on oikeaa puhetta. - "Jokaisella on tehtävä."
"Vannokoon jokainen tekevänsä parhaansa ja vielä sitäkin enemmän."
"Onneaja Jumalan siunausta. Jumala suosii rohkeita."
Wallace E. Grayson.
- Hyvin tehty, Hook. - Kiitos, veli Potts.
Kunpa vain olisin käynyt kouluni... Hei, mitä tämä on?
"Liite E käskyyn numero 3, kappale D."
"Hautaus."
"Haudat merkitään asianmukaisesti. Ruumiissa on oltava tunnistuslaput."
Useimmilla teistä ei ole kokemusta viidakosta. Japanilaisilla on. Paljon.
Annan neuvon: pitäkää suunne kiinni.
Älkää huutako kurkku suorana.
Voitamme heidät hiljaisuuspelissä, jos yritämme, merijalkaväki vain on mitä on.
Joku ääliö huutaa: "Hei, onko tuo tuolla C-komppania?"
Se ei ole hassua. Älkää naurako.
Jos joku teistäjuoksee katsomaan, onko C-komppania siellä,
mitä murkinaa C-komppania syö, se päätyy murkinaksi itse.
Kunnian luoti, kunniallisten japanilaisten kunniallinen kuolema.
Varokaa tarkka-ampujia koko ajan.
Jos näette banaaneja kookospuussa, ampukaa ne alas. Tajuatteko?
Hetkinen. Tämä ei ole valtion antama.
Ei, vaan Flatbushin.
Jos japsit kuolevat iloisina keisarinsa puolesta, teen heidät iloisiksi.
Aiotko vallata saaren yksinäsi?
Se ei olisi yllätys tietyille tahoille Brooklynissä.
Vielä yksi juttu. Varokaa ansoja.
Älkää kerätkö mukaanne mitään japanilaisiltajäänyttä.
Entäjos on luvannutjollekin tuliaisia?
Unohtakaa koko juttu. Tulette huomaamaan, että ne räjähtävät naamalle.
Jos näette.45:sen, jossa on kaunis helmikahva, antakaa olla.
- Maailman kaunein helmikö? - Heippa, isä.
- Montako japsia saarella on? - Useita tuhansia.
- Onko alkuasukkaita? - Noin 16000.
- Kannibaaleja? - Ei, uskoakseni kasvissyöjiä.
Mutta he eivät tietenkään ole maistaneet merijalkaväen lihaa.
Älkää huoliko. Nousemme maihin ehkä perjantaina.
- Ei siis enää kovin kauan. - Siltä näyttää.
- Huomenaamulla ehkä? - Ehkä.
Taksi, mitä kello on nyt kotona?
- Monenko tunnin aikaero? - 19 tuntia täältä San Franciscoon.
Kolme tuntia lisää kotiin. Mutta en tiedä kumpaan suuntaan.
Se ongelma minullakin on. En ikinä tiedä, onko tämä päivä vai huominen.
- Pitelisitkö häntä hetken? - Toki.
- Otahan iisisti, poika. Nähdään. - Joo, hei sitten.
- Kaljuunnutko? - Siltä näyttää.
- Mitäs Edith siitä pitää? - Ei pidä.
Jos tarvitset hiuskasvun elvyttäjää, minulla on paljon. Lähtiäislahja.
Mitä luulet heidän tekevän nyt?
Toivottavasti nukkuvat.
Aikamoinen ero siihen, kun istuin luokassasi
ja kuuntelin esitelmiäsi maailman filosofioista.
En tiedä. Filosofialla saattaa olla tarvetta piakkoin.
Jim. Miltä tuntuu?
Pelottaako?
Luulisin.
Yritän ajatella sitä työnä, kuin yrittäisin myydäjotain vastahakoiselle.
Hassua, että me kaksi päädyimme tänne. Kahteen ensimmäiseen komppaniaan.
- Minun ryhmäni taatusti menee ensin. - Lyön vetoa, ettei niin käy.
Hyvä.
Outoa, ettei sukellusvene ole hyökännyt kimppuumme. Toki he huomasivat meidät.
Niin, se on aika outoa.
Voisiko se olla ansa?
Olemme muuten perillä aamulla.
Kuulemma kello 6.20.
Jotakuinkin. Sanoisin, että maihinnousu tapahtuu ennemminkin 8.30.
- Et saa mennä ensimmäisten mukana. - Miksi en?
Silloinhan minua tarvitaan eniten?
Minun on paras vilkaista kannen alle, katsoa, onko joku hermona.
Ja nyt vihdoin se hieno päivä: perjantai, 7. elokuuta 1942.
Päivä, jota varten olemme harjoitelleet. Maihinnousu.
Edellispäivien ilo ja laulu on mennyttä.
Hermot ovat kireällä.
Syy on ehkä se, että kaikki tämä tuntuu unelta.
Siellä täällä miehet nuolevat huuliaan. Hengittäminen on hieman raskaampaa.
He odottavat, silmiä rasittaa.
Kenttäkiikarit ovat suuntautuneet veden takaiseen aluemassaan.
Guadalcanalia kohti.
Siellä se on.
Olemme kai ohittaneet heidän patteristonsa.
- Se on joko ansa tai he ovat tolloja. - Siitä voisi tulla upea tarina.
Ei ajatella mitenkään muuten. Sen on pakko onnistua.
- Kessu, taitaa olla tosi paikka. - Joo.
Irrottakaa kypäräsolkenne ja patruunavyönne.
Katsokaa, ettäjokainen luoti osuu.
Älkää huoliko, kessu. Teen sen.
- Kessu, tämä on kai tosi paikka. - Joo.
- Mitä he antavat? - Jotain, kenttäkeittiöitä odotellessa.
Keksejä, sokeria, liukenevaa kahvia lihaaja vihannespataa.
Kuulostaa ihan Kiitospäivältä, vai mitä?
Kiitospäivä.
Kurjaa, ettemme mene samassa veneessä.
Ei kannata panna kaikkia munia samaan koppaan.
Hassua, kuinka valmistelemme maihinnousua vihollisrannalle
ja käyttäydymme kuin se olisi maailman tavallisin asia.
Niin, onhan se hassua.
Kessu, tällainen saa minut toivomaan, että olisin taas Brooklynissä.
Ajamassa taksiani ja katsomassa Dodgersien peliä.
Yanksit repivät heidät kappaleiksi, kun pääsevät heidän kimppuunsa taas.
Sen kun näkisi.
Hei, mitä minä sanon?
- Onnea. - Samoin sinulle.
Hei, katsokaa. Lentokoneemme.
Päät alas reelingin suojaan.
Tuon luulisi tuhoavan minkä vain konekivääripesäkkeen tai tykkiaseman.
Antaa mennä.
Tarkkailkaajokaista puuta.
- Mitä nyt? - Luulin nähneeni japsin puussa.
Opit äkkiä. Paras tuhlata luoteja kuin ottaa riski.
Tuollainen tulitus maihinnousussa väsyttää.
- Älä huoli. Kuulemme heistä vielä. - Tähän mennessäjuttu sujuu.
Toivottavasti tämä ei ole ansa.
Toinen joukko on tulossa.
Kapteeni Davis.
- Kapteeni Davis. - Kyllä, kapteeni.
- Näkyykö vihollista? - Ehkä he piilottelevat vuorilla.
Mene vain, mutta ole varovainen.
- Olet minulle kookoksia velkaa. - Tulimme tänne lähes yhtä aikaa.
- Oletko menossa? - En.
Eversti Grayson haluaa, että vartioin tätä kylää sotapoliisien tuloon.
- He näkyvät lähteneen kiireessä. - Joo.
Tuhlausta, sanon minä.
- Hook, tuolla on joku. - Missä?
Ole varovainen.
Johan nyt on...
Anna tupakka.
- Milloin aloitit tupakoimisen? - Aloitan nyt.
Tule.
Varovasti ovista. Juuri noin.
- Hei, mitä sinä tuolla aiot? - Toivottavasti nukkua siinä.
Juuri mitä tarvitsen lauantai-illaksi.
- Mihinkähän japsit käyttivät sitä? - Enpä tiedä.
Löysin laatikollisen japsiolutta.
Hei, Bowman.
Kaviaaria. Luulin, että nämä apinat elävät kalanpäilläja riisillä.
Tuo tuskin kuuluu heidän oletettuun alkukantaiseen ruokavalioonsa.
- Maistuukin hyvältä. - Paitsi, jos se on myrkytettyä.
Kerro, jos sinulle ei käy kuinkaan.
Tehkää tietä.
- Tietä. - Padre, mistä sait polkupyörän?
- Hei, mistä sait tuon? - Siellä on lisääkin.
Varmaan 200 japsikuormuria. En tiedä, paljonko radioitaja aseita.
Taisimme yllättää heidät täysin.
Voihan sen niinkin sanoa.
Mutta Tulagin raporteista päätellen täällä ei käynyt niin.
Missä kypäräni on?
Hei, Hook. Nyt se alkaa.
- Vain kolme apinaa. - Aika pieni, vai mitä?
Eivätkö olekin rumia?
Hei, Lumikki, missä loput seitsemästä kääpiöstä ovat?
Hart, Schaffnerja Marx.
Löysimme heidät pusikosta. Luulimme sitä ansaksi ja tulitimme täysillä.
Pari pääsi parkuun.
- Näitäkö apinoita vastaan taistelemme? - Ei, nämä ovat työläisiä.
Emme saa heistä paljonkaan irti.
He osoittavat vuorille. Loput heistä kai menivät sinne.
- Rukoilevatko he? - He luulevat, että aiomme ampua heidät.
Lääkintämies.
Paikkaa heidät.
Meillä ei ole mitään avokadoja.
Aletaan mennä. Luovuta nämä vangit sotapoliisille.
Tuolla on se lentokenttä.
He näyttävät lähteneen, joten me siirrymme sinne.
Potts, Anderson.
Tämä lippu kuului luutnantti Snallille. Hän kantoi sitä Kiinan poikki.
Hän on saanut sydänkohtauksen.
Hän halusi nähdä lippunsa lentävän vallatun alueen ylitse.
- Pankaa se liehumaan. - Selvä, kapteeni.
Ehkä olisi pitänyt odottaa. Antaajapsien saada se valmiiksi.
Lyön vetoa, ettei täällä ole japseja kilometrienkään päässä.
Suojaan.
Missä kypäräni on?
Lääkintämies.
- Onko hän kuollut? - Joo, on.
Jumala hänen sieluaan armahtakoon.
Kyllä, hän on kuollut. Ja nyt tiedämme, etteivät kaikki viholliset ole paenneet.
Että meitä ympäröivässä viidakossa piileksii miehiä.
Hiljaisia, vaarallisia, aseistautuneita.
Kuinka monta? Missä he piileksivät? Kuinka vakava vaara on?
Kukaan ei tiedä.
Meidän on odotettava ja tarkkailtava sateessa.
Jokainen mies omissa ajatuksissaan, näkymättömän vaaran otteessa.
Yössä kuuluu vain sateen ropina palmujen lehvästöissä
ja laivastotykkien kaukainen jyrinä.
Tiedämme, ettäjos häviämme, vihollinen on paikalla ennen aamua
ja meidän on taisteltava henkemme kaupalla.
Yhtäkkiäjokainen tietää, miltä tuntuu olla säälittävän pieni.
Hetken ajan tiedämme olevamme vain pieniä hippusia sodan tuoksinassa.
Tämä kauhu, valtaja ihmisen aiheuttaman ukkosen jyrinä aiheuttavat sen tunteen.
Joten märkinä, surkeinaja unettomina
valtavien, ihmistäkin suurempien voimien armoilla,
kohtaamme ensimmäisen valloituksemme jälkeisen yön.
- Laivastokaan ei juuri nuku. - Tuon tulituksen äänestä päätellen.
- Tulittavatkohan he meitä? - Voi olla.
Apua!
Se on japsi. Hän nappasi minut.
- Mikä se on? - Japsi.
Nukuin tuolla. Japsi hyppäsi puusta puukko kädessä.
Tojo itse.
Hyvä on, turpa tukkoon. Häipykää.
Olisin voinut vannoa, että tunsin hänen torahampaansa.
Tässä on ensimmäinen japsivankisi.
Kuka siellä?
Japsien tarkka-ampujia?
Mikä täällä on hätänä?
Luulin, että se oli japsi.
Lakkaa ampumastajokaista varjoa. Miehet yrittävät nukkua.
- Ensi kerralla iske pistimellä. - Selvä, kapteeni.
Suoraan selän läpi.
Piileskelevät puissa kuin apinat.
Mikseivät he tule esiin tappelemaan?
Siinä sinulle, isä.
Vihollinen ei ole perääntyessään edes tuhonnut välineistöään.
Muunnamme sitäjo omaan käyttöömme.
Rakennamme kiitoratoja, pystytämme lentokonesuojia,
luomme puolustusta sitä päivää varten, jolloin saamme omia lentotukivoimiamme.
Tiedämme, että sitä päivää ennen voimme vain kaivaaja odottaa.
Tule, Taksi, vauhtia. Ala kaivaa.
Ehkä voimme kaivaa Ebbets Fieldiin saakka.
Varmaan. Seison suurin piirtein jo kakkospesällä.
Menetimme eilen neljä risteilijää Savon edustalla. Rökitimme heidät silti.
- Entä kuolleet Tulagissaja Gavutussa? - Paljon. Japsit taistelivat vimmatusti.
- Montako saimme? - Noin 400 Tulagissa. 800 Gavutussa.
Yllätimme heidät. Ammuimme kuin ankat.
Onko keinoa lähettää uutisia?
Laivaston lentokone on tulossa. Katson, saanko heidät paikalle.
Kiitos.
Alun kiireiset päivät ovat ohi, mutta hommaa on riittänyt.
Yötä päivää partiomme ovat tunkeutuneet syvemmälle viidakkoon,
nähden joskus vilauksen vihollisesta.
Odotamme innokkaasti ensimmäistä kohtaamistamme japsien kanssa.
He laskeutuivat laskuvarjoilla linjojemme sisäpuolelle.
He tarvitsevat muonitusta. Tuokaa miehet leiriini.
Luutnantti, te osaatte lukea tämän. Mitä siinä sanotaan?
Kuunnelkaa.
"Vihollinen murtuu silmienne edessä."
Katsokaa, minä murrun.
Kuunnelkaa. "Avustuspartio on lähellä."
- Mitä minä sanoin? - Jatka. Minua pelottaa.
"Olemme vakuuttuneita, että apua tulee keisarin taivaasta."
Vain Jumalan lapset pääsevät taivaaseen.
Kuunnelkaa. " Älkää missään nimessä paetko leiripaikasta."
Tojo suuttuisi siitä kovasti.
"Vihollinen on kokenut suuria menetyksiä."
"Heidän kulkuvälineensä on upotettu ja parhaimmatjoukot tuhottu."
- Olemme kuolleita tietämättämme. - Pakko olla. Mitäs sanot, Padre?
Jos olemme, emme ainakaan ole keisarin taivaassa.
Ellemme ole, se ei ole kokin syy.
Kersantti.
- Pyytäkää kapteeni Davis tänne. - Hän on sairasosastolla kuumeessa.
Voinko minä auttaa mitenkään?
Alkuasukkaiden mukaan kylässä 8 km: n päässä on joukko japseja.
Vanki sanoo, että he antautuisivat.
Heillä ei ole ruokaa, eikäjuurikaan aseita.
Menkää partion kanssa tarkistamaan asia.
- Mutta älkää ottako riskejä. - Mielelläni.
Menkää veneelläja pysykää tarpeeksi kaukana rannasta, etteivät he voi ampua.
Malone.
Vie hänet sairasosastolle ja paikkaa hänet. Hän on ystävä.
He ovat tosi karvaisia. Mattotehtaan unelma.
Kapteeni Cross, voinko tulla mukaan? Tunnen metsät hyvin.
- Toki. Mukavaa, että tulet, Alvarez. - Kiitos.
Olet onnekas.
Sievä hoitaja hoitaa sinua, kun minä menen metsästämään japseja.
Jos japseja metsästetään, aion olla mukana.
Ei, senkin pinnari. Minä teen likaiset hommat puolestasi.
Ensimmäinen vihollisiskumme.
Emme vain piileskele, kun he lentävät ylitsemme.
Emme mene suojaan viiden minuutin välein heristäen nyrkkiämme näkymättömälle.
Matanikaussa on japseja. Miehiä, jotka ovat luutaja verta, kuten me.
Kohtaamme heidät kasvokkain.
Ja kuten kapteeni Cross on sanonut, teemme sen mielellämme.
Hei, kapteeni, katsokaa.
Se kulkee poispäin meistä.
Se huomasi meidät. Se kääntyy tännepäin.
- Käännytään takaisin. - Ei, he estäisivät.
- Emme selviä. - Pitää päästä karkuun.
Päät alas.
- Pitää ehkä uida. - Tämä on ollut hyvä elämä.
Mielestäni se loppuu liian pian.
Mene vierelle.
Tuo on rannikkopatteristomme.
He osuvat.
Varmoina siitä, että tulitus on paljastanut sijaintimme,
kapteeni Cross on päättänyt odottaa yötä ennen maihinnousua Matanikaun lähellä
vaikkajapsivanki väittääkin nälkäisten, aseettomien ystäviensä
odottavan kylässä valmiina antautumaan.
Kääntykää takaisin. Menemme maitse.
Miehet, kaivakaa poterot rannalle.
- Miksi kaivamme tänne, kapteeni? - En ota riskejä.
Katsellaan ympärillemme.
Pakko päästä takaisin rannalle.
- Selviätkö? - Kyllä.
Hei, korpraali. Tuolla tulee kapteeni Cross.
Tulitus seis.
Mitä luutnantti Thurmondille tapahtui?
En tiedä.
Soose, mene katsomaan, löydätkö häntä.
Löysin luutnantti Thurmondin kuolleena.
Pitää kertoa eversti Graysonille, että meillä on ongelmia.
- Haluan vapaaehtoisen. - Minä menen.
Hyvä on. Mene vain.
Yö on kulunut hitaasti.
Jotenkin miehemme, haavoittuneetkin, ovatjaksaneet taistella
sitä näkymätöntä vihollista vastaan, jonka petos alkaa nyt selvitä.
Miehet toivovat yhä, että apua saapuisi.
Mutta auringon noustessa viimeisinkin toivo katoaa.
Partiosta selviää hengissä kolme miestä.
Muut, jotka kuukausia sitten eivät edes tienneet Guadalcanalista,
makaavat nyt kuolleina poteroissaan,
joiden yli välinpitämätön meri alkaajo vyöryä.
Paras yrittää päästä palmujen luo.
Hyvä on, kapteeni.
Paras palata Matanikauhin. Tällä kertaa menemme verenhimoisina.
Kyllä, palaamme Matanikauhin. Ja tällä kertaa verenhimoisina.
Miehet, pojat, menossa taisteluun ensi kertaa.
Kokemattomina viidakkoon.
Koulu-urheilijoita, myymälänhoitajia, taksikuskeja.
Miehiä muistoineen yllätyshyökkäyksessä teurastetuista ystävistä.
Näin ne pistimet.
Näin ne.
Soose, he eivät tienneet siitä.
Ota natsa pois kauluksesta. Se voi aiheuttaa hankaluuksia.
Kiitos, kapteeni.
- Syyhyääkö liipaisinsormi vielä? - Kannattaa kysyäjapseilta.
Tässä.
- Olkaa hyvä. - Kiitos.
- Hei, Butch, olisiko tupakkaa? - Toki. Ota siitä vain.
- Japsitupakkaa. - Puoliksi tupakkaa, puoliksi roskaa.
Nautin niistä sitten sitäkin enemmän. Luulin, että ne olivat pelkkää roskaa.
Siinä kapteeni Crossin puolesta.
Kaivakaa tähän tilaa mörssärin sulkutulta varten.
Eversti Grayson käskee ampua vain rantaa kohti.
Jotkut miehemme liikkuvat alapuolella.
Antakaa sanan kiertää. Saa ampua vain rantaa kohti.
Antakaa sanan kiertää.
Pitäkää päät alhaalla.
- Hei, Hook. - Joo.
Miltä tuntuu tappaa ihmisiä?
Pitääjoko tappaa tai tulla tapetuksi. Eivätkä nuo ole ihmisiä.
- Tiedän, mutta ensimmäisen kerran? - Kai se oli aika rankkaa.
Sitten se on vain toistoa. Ei saa ajatella. Se tekee hulluksi.
Hei, katso.
- Tuo on minulle. - Odota. Oletko hullu?
Ammumme aina vain sotamiehiä. Tuo on majuri.
Sinulla on tarpeeksi ajateltavaa ilman tuliaisiakin. Ja pidä pää alhaalla.
Pysy tässä.
- Niin, Tex? - Näetkö saman, mitä minä?
- Oletko kersantti York vai Gary Cooper? - Hekin olivat hyviä.
Yksi vinosilmä vähemmän.
Hook.
Ota iisisti. Lääkintämies.
Luulin, että hän oli kuollut.
Tiedän.
- Hook, kuolenko minä? - Et. Sinä selviät.
Hieno miekka.
Lupasin eräälle...
Tiedän.
Se ei ole mahdollista.
Meidän on päästävä pois täältä.
Pystytkö kävelemään?
Luulisin.
Odota. Kannan sinua.
- Hook. Se miekka. - Tiedän. Lupasit sen.
Palaan takaisin hakemaan miekan sinulle.
Palaatko? Kiitos.
Hommaan sinulle pari japsiakin lävistettäviksi.
- Tuolla on ambulanssi. Jaksatko? - Joo.
- Mitä kello on? - Käskin sinua säästämään voimiasi.
Tarkoitan kotona.
En ikinä uskonut, että minulle kävisi näin. Mitä kello on?
Missä lääkäri on?
Lääkintämies, plasmaa.
- Paras palata. Pidän heitä silmällä. - Kiitos, isä.
Matanikaun taistelu on ohi.
Tämä suurten armeijoiden, miesjoukkojen, tankkien ja panssarien sota
on ollut vain välikohtaus, kahakka.
Muutamia miehiä on haavoittunut ja kuollut.
Mutta vihollinen on voitettu, lähes pois pyyhitty, ja olemme oppineetjotain.
Eversti Grayson oli oikeassa - tämä ei ole huviretki.
Ensimmäinen tunne, voitonriemu, on poissa.
He ovat nyt veteraaneja, verisiä puskataistelun ammattilaisia.
Uhmailu on tiessään, ainakin vähentynyt, ja kunnioitus japseja kohtaan kohonnut.
Uuvuksissa, hiljaisia, pökerryksissä.
Lasittunein silmin he pitelevät kylkiään.
Hyökkäyksen uhrit ontuvat eteenpäin horjuen, joskus kaatuen.
Ainoa ääni on jonkun satunnainen valitus.
He liikkuvat kuin juopuneet, tai kuin unessa.
Päätjajalat sidottuina, vaatteet repeytyneinä,
sytyttämättömät savukkeet huulillaan.
He ovat vanhentuneet ennen aikojaan.
Poikia, joiden silmissä näkyy sodan muisto.
He tuijottavat muistaen taakse jääneet ystävänsä.
- Tiedätkö, mitä ne apinat sanovat? - En.
He eivät tienneet olevansa Guadalcanalissa.
He mieluummin tappavat itsensä kuin jäävät kiinni.
Näin kaksi, jotka aikoivat tehdä harakirin.
Kyllä heitä riemastutti, kun kukaan ei heittänyt puukkoa.
- Tästä ei ole hyötyä minulle. - Postia.
Tulkaa hakemaan.
- Dubosky. - Täällä.
- Jensen. - Tulossa.
- Malone. - Se olen minä.
Anna se minulle.
Kapteeni Cross.
- Minä otan sen. - Täällä on vielä kaksi.
- Isä Donnelly. - Täällä.
- Raamattuja. - Se on painavampi. Pikemminkin kakku.
- Harold Grayson. - Entä Aloysius T. Potts?
Vuorosi tulee vielä.
Mcllvoy.
Se olen minä.
Conchita vai Lolita?
Margarita.
Flatbushin urheilukerhosta.
"Pysyykö kuntosi yllä näinä vaikeina aikoina? Kannattaa kuntoilla."
"Kehonrakennuksen kurssi, $25."
Halpaa touhua.
Tiedän. Hän on komea nainen. Eikä hän riitele.
Minusta on tullut äiti. Hänen nimensä on Geraldine. Kolmen kuukauden ikäinen.
Hän nousi liian varhain.
Pojat, haluan, että tutkitte näitä hyvin tarkkaan.
Kiitos, isä. Ehkä saamme tietää, miten meillä menee.
Isäsi ja minä kävimme Punaisen ristin veripankissa eilen.
He tarjoilevat mitä parhaimpia donitseja ja kahviajälkeenpäin.
Rakkaalta äidiltä - eikä laskuja.
Mahtaakohan Edith tietää vielä.
- Mikä tuo on? - Kuukauden kirja.
- Mikä se on? - Long Remember.
- Mistä se kertoo? - Gettysburgin taistelusta.
Tiedäthän. Gettysburgin puheesta.
Lincolnin jutusta. Sisällissodasta.
Tarkoitat sitä sotaa Tuulen viemässä. Sepä vasta sota olikin.
Siinä kaikki.
Yksi vielä.
- Dubosky. - Hei, toinen minulle.
Eikä varmasti ole mitään minulle? Sammy Kleinille?
Anteeksi, Sammy, muuta ei ole.
Kyllä he kirjoittivat sinulle. Se vain ei ehtinyt. Tiedät, kuinka posti kulkee.
Hei, Sammy.
Lue tämä. "Tulevalta rouva Malonelta."
Varmaan upea nainen, jos haluat hänet vaimoksi.
Teikäläiset eivät vain ikinä ole tavanneet naista. Lue.
Mistä luulet, että osaan lukea?
PERHEPROJEKTI
- Taksi, lainaatko sitä partaveistä? - Mitä varten?
Hukkasin omani maihinnousussa.
Katsotaanpa.
Tuossa noin.
- Hei, Tex, Soose, kaverit. - Älä viitsi, Taksi.
Meidän täytyy tutkia tätä.
- Katsokaa, partakarva. - Missä?
Tuossa. Sen näkee paljaalla silmällä.
- Pitäisikö se ajaa pois? - Ei, katsotaan, mikä siitä tulee.
Eikö olekin aika sievä?
Kuule, Hook. Katso, mitä löysin. Limettiä.
Jos vain olisi jäätä, soodavettäja pullo giniä, sekoittaisin Tom Collinsit.
- Pilailen vain, isä. - Ei se mitään.
Muttajos löydät ne ainekset, niin tule käymään.
Punainen hälytys.
Taas mennään.
- Sui. - Sammuta tuli.
- Missä kypäräni on? - Sui.
Tänne, poika. Tänne, Sui. Tulehan, poika.
Siinä ne ovat.
Siinä ne tulevat.
Alas.
Isä Donnelly.
- Häneen on osunut. - Se on vain tärähdys.
Älä kaivaudu niin syvälle. Ensi kerralla vedä kyynärpäät allesi.
Odotetaan, että lentokoneemme ehtivät tänne. Nuo eivät näytä kivoilta.
Niin, mutta missä lentokoneemme ovat?
Tämä on saarella ilonpäivä. Täydennysjoukot ovat tulossa.
Armeija. Eivätkä päivääkään liian pian,
sillä olemme väsyneitä kuumien ja sateisten päivien,
tomun, sairauden ja lian jäljiltä.
Olemme taistelleet viikkoja,
nähneet, kuinka vihollisen miehiä nousee maihin Bougainvillessäja Rabaulissa.
Olemme sen pommittajien maalitaulu.
Niitä vastaan meillä on vain kuusi, seitsemän Grumman-konetta.
Onko siis ihme, ettäjoukot ovat tervetulleita?
En ikinä luullut olevani niin iloinen nähdessäni sotilasta. Olen Anderson.
On ilo tavata. Olette balsamia haavoille.
Montako japsia olette tappaneet?
Hiljaa. Se on armeijasalaisuus.
Luulin, että olisitte poteroissa. Paikka on hieno.
Katsotaan, kun aikaa kuluu. Kauneus rapisee.
- Mistä tulet? - Minnesotasta.
- Minä olen Flatbushista. - En ole kuullutkaan siitä.
Mille minä nauran?
Jokainen vihollishyökkäys kentällemme on tähän mennessä taltutettu.
Vihollisen laivat on upotettu, ja he ovat kärsineet satoja uhreja.
Muttajapsit ovat sitkeitä vastustajia.
Nyt heidät on ajettu luoliiin,
joista heillä on hyvä asema kiusata partioitamme.
Vihollinen on ajettava pois. Tehtävä on langennut eversti Graysonille miehineen.
Se ei tule olemaan helppoa.
Nämä suuret, luonnon muovaamat luolat ovat erinomaisia paikkoja,
joista vihollistuli voi pyyhkäistä maaseudun yli.
Konekiväärimiehet ovat fanaattisia.
He mieluummin kuolevat asemiinsa, jotkut kahlittuna aseisiinsa, kuin antautuvat.
Yksitellen heidät on räjäytettävä heidät kätkevästä maasta.
- Mitä luulet, Hook? - Luulen, että se on ansa.
Jokaisessa luolassa on noin 30 tai 40. Heidät on saatava ulos sieltä.
- Malone, sinäja Potts osaatte homman. - Tiesin sen.
Nouskaa luolien päälle ja käyttäkää kranaatteja. Me suojaamme.
- Joo, selvä. - Okei, kamu.
Ota muutama kranaatti.
Onko valmista, kessu?
Davis sanoo, että ne räjäyttävät paikan hajalle.
Anna se minulle.
Tämän bensiinin ja TNT: n luulisi tepsivän.
Ja nyt urheilun pariin.
Selvä, turpa tukkoon.
Yanksit antavat heille kyytiä.
- Kannatatko sinä Yanksejä? - Kotikaupunkini on New York.
Milloin Flatbushista tuli osa New Yorkia?
Kuka sanoi, että Flatbush kuuluu New Yorkiin? Se on päin vastoin.
St Louisin urheilukentälle oli kerääntynyt 34255 villiä kannattajaa,
kun Cardsitja Yanksit pelasivat maailmansarjan toisessa pelissä.
New Yorkin Yankseillä oli syöttämässä Ernie Bonham.
Asia on sillä selvä.
Cardsit panivat peliin 23-vuotiaan alokkaansa, mikä yllätti koko sarjan.
- Antaa mennä, Redbirds. - Kerro pelitilanne.
Jokainen pelivuoro sujui mahtavasti, mutta vasta kahdeksannella,
pelitilanteen ollessa tasan, fanit saivat todellajännätä.
Kertoisitko pelitilanteen?
Jim Brown ja Terry Moore oli helppo pudottaa pelistä,
mutta Enos Slaughter nappasi yhden Bonhamin kovan syötön,
iski kovan lyönnin oikeaan kenttään ja onnistui pääsemään kakkospesälle.
- Tiesin, että hän pystyisi. - Älä huoli.
Ota iisisti, Ernie. Onnistu jokaisessa.
Redbirdsien aiemmin hämmentämä Roy Cullenbine heitti hienosti kakkoselle.
Hienoa.
- Mutta Phil Rizzuto pudotti pallon. - Polta se tollo.
Hänen yrittäessään palloa kiinni, Slaughter riensi kolmoselle.
- Odotinkin tuota. - Hän ei ole vielä kotona.
Stan Musial joutui kohtaamaan Bonhamin kolmannen syötön.
Ja sitten, kotiyleisön kannustaessa osumaa, hän...
- Ja lopputulos... - Et voi tehdä noin. Kerro pelitilanne.
Odottakaa.
Ja siten peli loppui.
13. LOKAKUUTA
Punainen hälytys.
Ensimmäistä kertaa minulla on puu petikaverina.
Se, jossa on nimeni, ei haittaa. En vain pidä kohdasta "Tiedoksi asianosaisille".
Meidän harmiksi heitetään kaikki mahdollinen.
Siinä on loputkin.
- Ota hönkäisy. - Ei kiitos.
Saa olon tuntumaan alastomalta.
Vain kookospuun runko erottaa minut taivaan valtakunnasta.
Ei kuoleminen haittaa. En vain tykkää istua tässäja sietää tätä.
Se, joka muka ei pelkää, on joko tollo tai valehtelija.
- Onko täällä tilaa? - Tule sisään.
Istu tänne, isä.
- Nuo kuulostavat 8-tuumaisilta. - Minusta suuremmilta.
Tuli raportti kahdesta sotalaivastaja kahdeksasta risteilijästä Savo-saarella.
- Miten siellä sujuu? - lhan hyvin.
Täällä on joitain mahtavia laivastolääkäreitä.
Tämän alkaessa he suorittivat leikkausta.
Oli jatkettava, tai mies olisi kuollut.
Juoksivatko he karkuun? He eivät tekisi niin.
- Mistä tiedät, Padre? - Minun oli luonnollisesti jäätävä.
- Tuo oli pommi. - Heidän lentokoneillaan on kiireitä.
Pommittavat Henderson Fieldiä.
Haittaako, jos sanon, mitä ajattelen?
Ei haittaa.
En tiedä muista, mutta sanonpa vain, että tämäjuttu menee yli ymmärrykseni.
Jonkun minua suuremman pitää hoidella tämäjuttu.
En oikein osaa tätä rukoushommaa. Tyttöystäväni tapasi hoitaa sen.
Samoin minun tyttöystäväni.
En tarkoita sellaista rukoilua, vaan Isä meidän -rukoustaja sen sellaista.
Tiedän, mitä tarkoitat. Tapasin rukoilla niin lapsena.
"Herra, anna minulle sitäja tätä. Ole kiltti, anna Yanksien voittaa."
En ole ikinä elämässäni ollut tällaisessa tilanteessa.
En ole sankari. Olen tavallinen kaveri.
Tulin tänne, koskajonkun piti tulla.
En halua mitään mitaleja. Haluan vain, että tämä on ohi.
Olen samanlainen kuin kaikki muut, enkä pidä siitä.
Paitsi etten voi tehdä sille mitään.
En voi käskeä pommien pudota jonnekin muualle.
Kuten jo sanoin, tämä kuuluu jollekin minua suuremmalle, paljon suuremmalle.
Tarkoitan sitä, että...
Tämä kai kuuluu Jumalalle.
Enkä pilaile toivoessani, että hän tietää, miltä minusta tuntuu.
En aio pyydellä kaikkia tekojani anteeksi.
Kun pelkää tällä tavoin, ensimmäiseksi yrittää alkaa sovitella asioita.
Jos selviän hengissä, teen varmaan samat asiat uudelleen.
Tiedän vain, etten pyytänytjoutua tähän.
Jajos kuolemme -
ja siltä se tosiaan tällä hetkellä näyttää -
toivon vain, että hän tietää meidän tehneen parhaamme ja antaa asian olla.
Ehkä tämä on mielestänne hassua rukoilemista, mutta näin ajattelen.
On vaikeaa unohtaa se, että on nähnyt ystäviensä loukkaantuvan ja kuolevan.
Totta, olemme tappaneet neljä, viisi, kymmenenkin, jokaista menetettyä kohden.
Ne ovat tilastoja. Mutta on vaikeaa ajatella niitä miehiä tilastoina.
Meille he olivat Joe ja Jim, Bill ja Whiz ja Alabam.
Luoja suokoon heille rauhan.
Siinä ne taas tulevat.
Hei, hetkinen.
Nuo eivät ole japseja. Nuo ovat täydennysjoukkomme.
Luojan kiitos. Vihdoin.
Lentokoneemme, Taksi.
Mutta mitä tämä on? Lisää täydennystä? Lisää merijalkaväkeä nousemassa maihin?
Leveäpuheisia nuorukaisia, innokkaina taisteluun.
Kuin me muutama kuukausi sitten.
Täälläkin on tuollainen.
"Palvelujärjestön päämaja. Tanssit tänään. Kaikki kutsuttu."
Tajuan, Spike. Perheprojekti 782.
Hei, mikä on naistilanne?
- Mikä niistä? - Rakkauselämä, tollo.
Mistä rakkauselämästä hän puhuu?
En ole kuullutkaan. Varmaan joku outo amerikkalainen tapa.
Kuolet nauruun, vai mitä?
Älä katso nyt, mutta kentälle tuli juuri kaasukuormuri.
Ehkä he voivat lakata jakelemasta sitä pipetillä.
Ehkä pääsemme pois täältä jouluun mennessä.
Minkä vuoden jouluun?
- Ei lampaankieliä, eihän? - Ei lampaankieliä.
Taksi, nyt ehkä saamme kolme ateriaa päivässä.
Varmaan erehdys. Tämä maistuu hyvältä.
En pidä tästä. Näiden luksusten tullessa merijalkaväen on mentävä.
Kuumaa.
- Mitä nyt? - Tiedämme molemmat yhtä vähän.
Emme taatusti saa kaikkea tätä huvin vuoksi.
Olemme oppineet, ettei heitä pidä aliarvioida. He eivät antaudu.
Eivätkä he ole supermiehiä.
Ammumme paremmin, taistelemme paremmin, ja olemme nerokkaampia.
Olemme rehvastelleetjonkin aikaa, mutta emme enää.
Tässä on vihollinen. Sen vahvuudet ulottuvat tänne asti.
10000, niin tarkasti kuin voimme arvioida.
He ovat kasvattaneetjoukkojaan.
Maasto on heidän etunsa. On viidakkoa, jokiaja luolia,
kuten ne Tulagissa olevat, joissa he piileksivät valtauksemme alkupäivinä.
Älkää aliarvioiko heitä. He ovat hyviä, mutta me olemme parempia.
Olemme olleet puolustuskannalla.
Olemme menestyneet hyvin Matanikaussa, Tenarussaja Bloody Ridgessä.
Mutta perimmäinen voitto vaatii, että laajennamme vallattua aluetta.
Siksi meillä on kolme tehtävää.
Yksi: tuhota saarella olevatjapsit.
Kaksi: tuhota heidän raskas tykistönsä, joka kiusaa lentokenttiämme.
Kolme: perustaa tukikohtiajohtamaan taistoja muita linnoituksia vastaan.
Tämä vaatii kaikkien työpanosta,
enkä tiedä parempaa päivää aloittamiseen kuin huominen.
10. marraskuuta, merijalkaväen 167. vuosipäivä.
Huomenna, taistelu.
Mutta tänä iltana, monille meistä viimeisenä iltana,
on ajateltavana ja tehtävänä muita asioita.
Laulu, jota tapasimme laulaa illasta kotona -
Bill ja Joe ja koko muu jengi.
Koti. Enimmäkseen ajattelemme kotia.
Asioita, jotka eivät koskaan ole kaukana mielestä.
Asioita, jotka kirje onnistuu jotenkin tuomaan lähemmäs, jopa tänne.
Pieniä asioita, jotka antavat rohkeutta huomisen kohtaamiseen.
Nämä nuorukaiset ovat upeita. Olen ylpeä saadessani palvella heidän kanssaan.
Jos ne monet muut, joita koulutetaan kotipuolessa, ovat vähänkään tällaisia,
meillä ei ole aihetta huoleen.
Rakas äiti. Voin hyvin ja toivon, ettette isän kanssa huolehdi,
koska kaikki on hyvin - ihan totta.
Tyttönen, et tainnut kuvitella ikinä kuulevasi minusta enää.
Muttajuksasin sinua.
Kun kaltaiseni herrasmies lupaajotain sinun kaltaisellesi naiselle, se pätee.
Jos tuhoamme heidät tällä kertaa, pääsemme kuulemma lomalle täältä.
Se tarkoittaa, että ehkä sittenkin tapaamme jouluna.
Ja tarkoitan kunnolla.
Valmiina, Malone?
Käske miehet riviin.
Selvä, miehet. Riviin järjesty!
Äkkiä, mars.
Käännös vasempaan.
Mars eteenpäin.
Suuri, viimeinen hyökkäys on alkamassa, tällä kertaa voimakas hyökkäys.
Tämä ei ole Guadalcanalin viimeinen taistelu, mutta tämä on lopun alku.
Siitä ei voi olla epäilystäkään.
Ja kaikki on muuttunut.
Alun vaikeat, kriittiset päivät - maihinnousustamme 7. elokuuta
lokakuun 26. päivään, kun täydennysjoukotja tarpeisto saapuivat -
ne rankat päivät ovat ohi.
Enää emme tyydy vain puolustamaan vallattua.
Armeijan tuella aiomme antaa japsien maistaa omaa lääkettään.
Pyrimme Henderson Fieldiin, ykkös- tavoitteeseemme, hyökkäystukikohtaan,
josta on lyhyempi matka hyökätä suoraan japanilaisvoimien sydämeen.
Suunnitelma on yksinkertainen.
Kolme joukkoa - yksi rantatietä,
toinen veneelläja kolmas viidakon läpi.
Rantajoukot käyvät viivytystaistelua.
Venejoukot hyökkäävät vihollista vastaan takaapäin.
Päähyökkäys japanilaisasemiin tulee viidakosta.
Ja entä nyt etenevät miehet?
Se merijalkaväen joukko, joka taisteli niin urheasti alkupäivinä,
lähtee nyt taistelemaan kasvokkain vihollisen kanssa.
Kauan odotettu toiminnan päivä on käsillä.
Viime kesän pinnallinen, äänekäs rehvastelu on mennyttä.
Sen tilalla on hiljainen rohkeus, joka syntyy vain taistelukokemuksesta.
Käskyjä on vain yksi.
Hyökätkää, hyökätkääja hyökätkää.
Eikö tuo olekin kenraali Vandegrift eversti Graysonin kanssa?
- Eikö hän tiedä vaarasta? - Mikset mene kertomaan hänelle?
Hei, japsi. Unohditjotain.
Unohditjotain. Hassua.
Tuon sinä opetit minulle, Tojo.
Tänään, 10. joulukuuta 1942, on viimeinen päivämme saarella.
Työ on tehty. Lähdemme pois.
Amiraali W. F. Halseylta, eteläisen Tyynen meren joukon komentajalta.
Siinä lukee: " Koskaan, koko merijalkaväen historian aikana,
mikään ei ole ylittänyt teidän tekojanne."
"Rohkeudessanne on taistelun henkeä,
joka on voittanut vaikeudet sekä vaarallisen vihollisen."
"Kukaan komentaja ei voisi pyytää enempää kuin te olette antaneet."
"Saavutuksenne lisäävät uuden rivin merijalkaväen ylistysvirteen
ja ovat esimerkki tulevalle voitollemme ja kaikille amerikkalaisille."
"Tänään laivasto on teistä ylpeämpi kuin koskaan ennen."
"Kunnioituksella hyvin tehtyä työtänne kohtaan, tietäen, että te voitatte,
sanomme: 'Jumala teitä siunatkoon." '
Kyllä, pääsette hyvin ansaitulle lomalle hyvin tehdyn työn jälkeen.
Armeija tulee tilallenne.
Heidän käsiinsä annamme työn, varmoina heidän kyvystään suoriutua siitä.
Pojat. Partakarva, vihdoinkin.
- Hei kaveri, millaista täällä on? - Aika rankkaa.
- Nähdään Tokiossa. - Selvä. Odotamme teitä siellä.
TOKIO: 5440 KM
Tekstitys: Visiontext Mia Leijonstedt
FINNISH